Menneskets øje er et af Jordens kraftigste instrumenter.
På en klar dag kan vi se små detaljer i en bred synsvinkel.
Men det øjet kan se er ikke hele billedet.
Sideløbende med det vi ser, er der en helt anden verden.
En usynlig verden med skjulte kræfter og energier-
-som styrer alle aspekter af livet på Jorden.
Nu kan teknologien åbne døren til den skjulte verden-
-afsløre mysterierne og vise, hvilket vidunder verden er.
En søndag morgen midt i byen. Alt virker fredfyldt, men se efter.
Det vrimler med liv her.
Vores verden ender der.
Et nåleøje en armslængde væk er grænsen for menneskets syn.
Hvis noget er mindre, så ser vi det ikke, men det er der alligevel.
Hinsides vore øjnes grænser er der en fantastisk mikroverden-
-som er så mægtig, at den påvirker hele planeten.
Nu for tiden findes disse mikrochip i halvdelen af alle vores ting.
Efterhånden som teknikken udvikles, bliver de hele tiden mindre.
Men går man ind i mikroverdenen, bliver fremstillingen mikroskopisk.
Ingeniørvirksomheden bliver molekylær.
Alt består af atomer, og deres placering definerer egenskaberne.
Hvis man rykker om på atomerne i kul, får man diamanter.
Men fremstilling på atomniveau er noget rod.
Det er som at lege med lego med handsker på.
Nanoteknologien befrier os for handskerne. Det er banebrydende.
Det her er fremtidens fabrik.
Alt her er i mikroskopisk skala, så et støvkorn kan ødelægge alt.
Derfor skal jeg tage denne tegneseriedragt på.
Renlighed er godt. Før man går ind et sted, tørrer man skoene af.
Men bag de døre der har renlighed helt andre konnotationer.
At tage ét støvkorn med ind der-
-er lige så populært som at svine et nyindkøbt tæppe til.
Med disse maskiner kan ingeniører bygge ting i ufattelig lille skala.
Af og til bruger de Storbritanniens kraftigste mikroskop for at se.
Hvor småt kan det gøres?
Her er planen: Jeg vil prøve at indgravere seriens titel-
-på en overflade, som er 100 gange smallere end et hårstrås bredde.
Vi lægger et af mine hårstrå i maskinen.
-Jeg leder efter et godt sted... -...til "Invisible Worlds".
Vi skal kun arbejde med én del af et menneskes hårstrå.
-Her er der en lille hornplade. -Det er utroligt!
Nu kan du skrive "Invisible Worlds".
Sært! Jeg er ved at begynde noget meget lille, som føles stort.
-Nu gør jeg det. -Der står det.
Det er forbløffende.
Maskinen har lynhurtigt skrevet ordene ved at fjerne nogle atomer.
Det er lillebitte sammenlignet med et hårstrås bredde.
Det er cirka 0,5 mikron bredt. Et hårstrå er 50 mikroner bredt.
Så det er utroligt småt.
Der står seriens titel skrevet-
-på en lillebitte del af bredden på dette hårstrå.
Hvert bogstav er cirka tusind atomer bredt.
Hvis jeg skrev hvert bogstav i hvert ord-
-på hver side i hver eneste bog, som I har derhjemme-
-ville jeg få plads til det hele på denne pens spids.
Det er meget småt og meget smart.
Men det kniber med efterspørgselen efter sådan et bibliotek.
Men ingeniørarbejde i så lille en skala-
-kan føre til medicinske gennembrud og en industriel revolution-
-og den lader os kopiere nogle af naturens mikroformer.
Naturen har kunnet finjustere former i hundreder millioner år.
Men nu, med maskiner som dem derinde-
-kan vi måske kopiere dem. Tænk på alle de nye muligheder!
Nogle af naturens vidundere kan endelig blive tilgængelige for os.
Vi ved, at småt er smukt, men det kan også være smart.
Når vi træder ind i den usynlige verden, forstår vi-
-hvor vilde, en del af de ting vi tager for givet, virkelig er.
Humber Bridge stod færdig i 1981-
-og er en af verdens længste hængebroer med en et-fagsbroplade.
Men hvis I tror, at broen er et ingeniør-mesterværk...
...vil I finde et ingeniør-mirakel heroppe.
Spindelvævet har set sådan ud i hundreder millioner år.
Det er et af naturens mest vellykkede konstruktioner.
Jeg kan hverken lide edderkopper eller spindelvæv.
Men hvis man fremskynder det hele, kan man se en mesterlig arkitekt.
Først bruger den én slags silketråd til at forbinde de bærende tråde.
Det gør konstruktionen stærk.
Derefter går den tilbage igen med en anden, meget klistret tråd-
-for at spinde en dødsfælde for de insekter, som rører ved den.
Nu er den færdig. Der er en åbning ved navet.
Og så venter den.
I hele verden prøver forskere at løse spindelvævets gåde.
Det her er kun til gavn for videnskaben, og ikke fordi jeg vil.
For at kunne studere en, må man først fange en.
Godt, hyggeligt!
Det er et mareridt! Et drivhus fuldt af spindelvæv.
Godt...
Den bevæger sig! Den bevægede sig.
Det er let nok. Den skal bare ind, og så fanger jeg den.
Hvad er den bedste ferie, du har været på?
Nu skal den ind.
Det gør ikke noget. Det er bare det sure ved arbejdet. Du godeste!
Det kunne jeg godt have gjort.
Nu har vi den. Godt at jeg var her. Lad os gå.
Åbner du døren? Tak. Nu går vi.
Nu har vi fanget edderkoppen. Næste skridt er at malke den.
Jeg sætter en ned ved siden af den.
-Det gør ikke ondt på den? -Nej.
Nu sætter jeg en til der, så den holdes fast.
Jeg har faktisk aldrig malket en edderkop før.
En gang skal jo være den første.
Nu skal jeg tage fat i tråden, som stikker ud af maven-
-og hive i den. Det er alt.
Der kommer en tilsyneladende uendelig tråd ud-
-som laves i en lille "trådmaskine" i edderkoppens ryg.
Denne edderkop kan spinde en 700 meter lang silketråd.
Men for at finde ud af hvorfor tråden er stærk-
-skal vi se nærmere på selve edderkoppen.
Her er edderkoppen forstørret 12.000 gange.
Her på maven er der fire organer, som kaldes spindevorter.
Hver vorte er fuld af finger-agtige tapper.
De sprøjter et flydende protein ud.
Når væsken forlader edderkoppen...
...tørres den i kontakt med luften og bliver til en stærk tråd.
Når flere tråde snos sammen, bliver tråden endnu stærkere.
Edderkopper spinder forskellige slags tråde med spindevorterne:
Klistrede dækkener, som den vikler ofrene ind i-
-samt en utroligt stærk, enkelt tråd.
Den er så stærk, selv om den er så tynd.
Den er 30 gange så smal som vores hårstrå.
Alligevel har den en modstand, og den er elastisk.
Hvis tråden var tyk som en blyant, kunne den bugsere et passagerskib.
Men tråden er ikke kun stærk, den bruges også på en smart måde.
Hemmeligheden er vanddråberne, som klæber til hvert knudepunkt.
Inde i hver enkelt vanddråbe er tråden rullet hårdt sammen.
Forskerne tror, at trådene optrævles, når en flue rammer dem-
-så nettet strækkes ud.
Uden at gå i stykker.
Vi har allerede lært nogle af edderkoppens kneb.
Men nu går vi endnu længere og udnytter naturens mikromysterier-
-til at konstruere helt nye ting...
...som kan modstå uhørte kræfter.
Det vil jeg nu vise med hjælp af en stor frugt.
Det der er en vandmelon.
Det her er en Glock 17, en 9 mm semi-automatisk pistol.
Dens skud når op på 1.000 km/t. Intet kan hamle op med den.
Det var næppe overraskende.
Hvis en normal melon skal overleve det, skal den beskyttes godt.
Noget som det her i aramidfibre. Det er stærkt og let.
Det bruges i alle skudsikre veste til politiet, hæren og nu meloner.
Projektilets hastighed overstiger 1.000 km/t.
Men når det rammer, er vævet af fibre så stærkt og tæt-
-at energien fordeles. Det er gode nyheder for melonen.
Det standsede projektilet. Jeg kan mærke det.
Men det gik ikke så godt for melonen.
Mere beskyttelse ville have været smart.
Og svaret ligger måske i mikroverdenen...
...i, tænk engang, denne røgsky.
Men det er faktisk ikke røg.
Det er mikroskopisk tynde tråde af verdens stærkeste fiber.
Den syntetiske kulstoftråd er fem gange tyndere end et hårstrå.
Og den er ti gange stærkere end stål.
Hver enkelt lille tråd består af tusindvis af endnu tyndere tråde.
Og hver enkelt af dem består af tusinder af endnu tyndere tråde.
Hver enkelt fiber består af-
-mere end en million kulrør, som kun er én atom bred.
Og den er utrolig stærk.
Her møder den nye tråd verdens hidtil stærkeste tråd.
Når den presses af en enorm kraft, giver aramidfiberen endelig op.
Kulrøret kan tage mere og mere.
Det er mere end tre gange så stærkt som aramidfibre.
Det er en prototype, men den vil formodentlig forandre verden.
I vores hektiske verden er vi lykkeligt uvidende om det univers-
-af organismer, som lever med os, men som vi ikke kan se.
Ham her for eksempel.
Han skal lave en romantisk middag.
En middag for to.
Det tror de i det mindste.
Hvis man forlader det menneskelige perspektiv og ser mikroverdenen-
-opdager man, at de slet ikke er alene på deres date.
Selv når man tror, at man er alene, er man i selskab...
...med et univers af væsener, som vi aldrig ser...
...som tardigrader.
De er på størrelse med små sandkorn og helt gennemsigtige.
Og de findes overalt.
De er mange flere end hele Jordens befolkning.
Og så er der også væsener i maden.
Skål!
I salaten, for eksempel.
Man hælder lidt dressing på, hvori der er nogle...
...rundorme, eddikeål, som svømmer rundt i eddike.
De er ikke engang 1 mm, men det er nok bedst ikke at tænke på dem.
Så er der osteretten...
...som er bestrøet med ostemider.
I kender godt det støv, som ses på gammel ost-
-det er resterne af ostemiderne.
Miderne tilsættes tit med vilje for at give osten en god smag.
Men mikroskopisk liv trives ikke kun i mad.
I hvert eneste rum er vi fuldstændigt omgivet-
-af væsener, som deler vores mest private øjeblikke.
Men de deler ikke nødvendigvis vores forkærlighed for Barry White.
Det her er støvmider.
En kvadratmeter tæppe kan rumme helt op til hundredtusind.
Vi har brug for dem, de æder vores hudrester og nedbryder snavs.
Vi tror, at vi er alene hjemme, men det er et enormt økosystem...
...som myldrer med nyttigt liv. Godt, læg hende ned...
Studier af mikroverdener viser, hvad som gavner os eller dræber os.
Forskellen mellem orden og kaos kan afhænge af små forandringer.
Selv det mikroskopiske kan udløse verdens mægtigste kræfter.
Dany Kistler og hans team af redningshunde i Davos i Schweiz-
-ved alt om faren ved at havne i en lavine.
Lavinen dukkede op ud af det blå, fløj over en klippe og ned på mig.
Det går lynhurtigt.
Sneen trækker dig med sig.
Derefter er det som at være i en vaskemaskine.
Som om nogen står og slår på dig.
Man bliver tildækket, før man når at tænke.
Når lavinen standser, sidder man som støbt i beton.
Man kan ikke engang bevæge en finger.
Men hvor kommer lavinens kraft fra?
Svaret ligger i en mikroverden, som vi ikke engang kan se.
Med specielle sonder er forskerne først nu ved at forstå-
-hvor livsfarlig kraften i et snefnug kan være.
Vi ved alle sammen, hvordan et snefnug ser ud.
Men når snefnug lander, forandres deres form.
De sarte arme forsvinder og de smelter sammen.
Vi kan ikke se det med det blotte øje.
Men mikroskopets billeder viser, hvordan snefnuggene smelter sammen.
Det gør, at snekrystallerne låses sammen.
Så får man tætpakket sne.
Men blot én enkelt, mikroskopisk forandring under overfladen...
...kan forvandle snepakken til en hvid, tidsindstillet bombe.
En solrig dag og en iskold nat forandrer den tætte sne en smule.
Snekrystallerne smelter. Derefter fryser de til igen.
Men da danner de mere kantede former.
Nu er de løst sammenkædet, og der er luft mellem krystallerne.
De danner et løst sammenhængende net.
Dybt nede under sneen er der nu et skrøbeligt og meget tyndt lag.
Men det er nok til at gøre sneen forræderiskt ustabil.
Det farligste er, at man ikke kan se, hvor ustabilt snelaget er.
Det er som et stort, hvidt, sovende uhyre.
Med sonden kan forskerne opdage de mikroskopiske forandringer.
30 cm ned med signal, som aftager. Der kan ligge et skrøbeligt lager.
Hvis der er et skrøbeligt lager, kan det give sig når som helst.
Det kan udløses af et vildt dyr, en skiløber-
-eller blot den rette mængde sne.
Hvis et skrøbeligt lager rammes, sprækker det og bliver en lavine.
Man kan ikke se det.
Under overfladen sprækker det skrøbelige lager.
Båndene til laget ovenover giver efter.
Hvorefter lavinen begynder at rulle.
Pludselig vælter der 30.000 ton sne ned ad bjergskråningen.
På 10 sekunder er det oppe på 200 km/t.
Den enorme, destruktive kraft udløses-
-af en mikroskopisk forandring i en lille snekrystal.
Men ikke kun naturen genererer kræfter i mikroverdener.
Hernede er der et ingeniørmirakel.
Det har tusindvis af bevægelige dele og kan nå op på 160 km/t.
Bare rolig, jeg skal ikke tale om togene.
Det er noget, som er meget mindre, men som har lige så stor kraft.
Det er forkølelsen, menneskets mest normale, smitsomme sygdom.
En forkølelse er en gene, men den udløser et lille mirakel.
Vores egen, menneskelige orkan:
Et nys...
En pludselig refleks, hvor alle torsoens muskler reagerer samtidig.
Muskelgruppens samarbejde giver nyset en enorm fremdrift.
Ved hjælp af smart filmteknik kan vi nu se de kraftige luftstrømme.
Orkanens kilde er hundredvis af muskler, som presser sig sammen.
Muskelkraften slynger alt det ud, som der er i et nys, med 160 km/t-
-og fordeler det på 30.000 små dråber.
Hvis det kun var snot, ville det være slemt nok.
Men hver enkelt dråbe indeholder en stor last bakterier og virus.
Deres ene formål er at sprede smitten.
Så tænker man: Hvor langt kan et nys nå?
To, tre rækker måske? Eller fem, seks?
Hvis man bruger agar, kan man se, hvor langt bakterierne når.
Nu kan vi måle, hvor langt smitten fra et nys når.
Det fik vi snot-eksperterne til, og her er deres resultat:
Efter to, tre meter falder de største dråber ned.
Men de er stadig små nok til at svæve i luftstrømmene.
De dråber er nogenlunde synlige, de er lige brede som et hårstrå.
Men nyset vandrer videre, alt imens dråberne bliver mindre.
Små partikler når længere og bliver hængende i luften under rejsen-
-og de splittes op i mindre dråber, indtil de ikke er synlige mere.
Men de er der stadigvæk.
I flere forsøg blev agar, som var placeret 10 m fra nyset, smittet.
Det viste, at et normalt nys rummer millioner af mikroorganismer.
Hvor mange i en propfuld vogn-
-kan blive ramt af mikroorganismerne?
Et nys kan let rejse 20 m og med luftstrømmenes hjælp 40 m.
Ja, vi bliver alle sammen smittet. Partiklerne kan overleve i dagevis.
Det her er bakterierne fra et to dage gammelt håndaftryk.
Sådan er det med nyset-
-et af verdens mest effektive måder at overføre sygdomme på.
Godt at den normalt kun overfører en forkølelse.
Den usynlige verdens kræfter findes ikke kun på Jorden.
Udover Jorden er der usynlige kræfter, som kan påvirke planeten.
Livet på Jorden er afhængigt af Solen.
På afstand skænker den varme og lys.
Kigger man nærmere efter udsender den hede Sol voldsomme solvinde.
Solvinde kan forårsage kaos på Jorden.
De kan lave rav i hele verdens el- og telesystemer.
Vi ved, at solvinde hænger sammen med Solens magnetisme.
Men vi har ikke kunnet se det tæt på og analysere det.
Nu håber dette kloge forskerhold på-
-at kunne opsende verdens kraftigste solteleskop.
De vil have et glimt af noget, som vi normalt ikke kan se:
En lille del af Solen, som ligger 150 millioner kilometer væk.
Kurven, som ballonen skal løfte op, er en ny milepæl i forskning-
-hvor vi kan studere detaljerne på Solens overflade.
Hidtil har vores instrumenter ikke kunnet se den slags.
De har ventet i årevis, og nu er alle forhold perfekte.
Ballonen fyldes med tryksat helium.
Geoffrey, giv mig ballonen nu.
Udstyret er 85 millioner dollar værd. De får kun én chance.
De er slet ikke pressede!
Affyringsvinkelen skal være helt korrekt.
Smukt!
2,5 hektar ballon stiger med 300 meter i minuttet.
Han er vist tilfreds.
Ballonen skal kunne modstå 90 minusgrader-
-når den passerer Jordens ydre atmosfære på vej ud i rummet.
Styresystemets præcision er meget nøjagtigt.
Det kan lade teleskopet pege på et træ flere hundred meter væk-
-og få det til at fokusere på en enkelt fyrretræsnål.
Før troede man, at Solen var mest magnetisk...
...ved solpletterne, de mørke områder her.
Men teleskopet viste noget uventet.
Den er ikke mest magnetisk i solpletterne.
Den er mest magnetisk i den boblende plasmas sprækker.
De bittesmå, hvide prikker er Solens mest magnetiske områder.
Først nu er man begyndt at kunne se dem.
Efter opdagelsen af de nye magnetfelter-
-er forskerne tættere på at forstå den destruktive solvinds gåde.
Men hvis Solens mindste element kan påvirke hele vores verden-
-har det mikroskopiske på Jorden den samme effekt.
Men effekten er ikke ødelæggende, den understøtter planeten.
Af og til må man trodse vejret for at nyde den britiske kyststrækning.
Men har I tænkt på, om I får selskab, når I går langs med havet?
Lad os kigge efter.
Det ser ud til at være ret tomt.
Skjult i havet findes der faktisk en enorm og rig verden-
-som dominerer livet på Jorden, og som er livsvigtig:
Plankton. Disse bittesmå væsener, som vi ikke kan se-
-er et helt univers af forbløffende former for liv.
Og alt liv på Jorden er afhængig af dem.
Plankton forsyner os med 50% af den ilt, som vi indånder.
Og vi begynder at forstå, at de spiller en endnu vigtigere rolle.
Fiskene forsvinder i alle vores have.
Torsk og kuller, som vi spiser med pomfritter, styrtdykker.
Nu kan vi løse en del af gåden med en ny teknik og nye kameraer.
For plankton er det at svømme i havet som at vade gennem sirup.
Når de svømmer rundt, efterlader de et kølvand efter sig.
Det ligner fodspor i sneen.
Større fisk bruger kølvandet til at finde sine måltider.
Men visse steder bliver havet varmere.
En enkelt grads forandring påvirker planktonet.
Varmere vand er tyndere, så sporene opløses hurtigere.
Det gør det sværere for fisk at fange et bytte.
Ved at studere mikroverdenen, har vi opdaget noget andet:
I varmere vande trives et andet slags plankton.
Det er meget hurtigere.
Dette lynhurtige plankton bevæger sig 500 kropslængder per sekund.
Det svarer til, at vi færdes med 3.200 km/t.
Det er dårlige nyheder for de fisk, som æder det.
Fisk som torsk og kuller, hvis antal styrtdykker.
Et kig ind i mikroverdenen har fundet et svar på gåden.
Det viser, at man aldrig må overse detaljerne i den store helhed.
Disse organismer i havet kan måske ikke ses med det blotte øje.
Men deres eksistens er altafgørende for livet på denne planet.
Tænk, hvis vi kunne se alle de mikroverdener-
-som omgiver os, klart og tydeligt:
Den skjulte kraft i et snefnug...
...naturens skjulte konstruktioner.
Når vi ser det usynlige, fornyes vores undren over verden.
Sheila N. Hasahya www.broadcasttext.com